Kenneth Branagh (Hamlet) ja Kate Winslet (Ophelia).
KOLUMNI | Shakespeare valloitti 1990-luvulla valkokankaat. Mutta mistä buumi oikein alkoi? Yksi mahdollinen vastaus löytyy näyttelijä Kenneth Branaghista.
”Branaghin ja hänen esimerkkiään seuranneiden ohjaajien elokuvat olivat täynnä brittiläisiä teatteriammattilaisia, jotka ovat sittemmin tähdittäneet lukuisia menestyselokuvia.”
”I’ll chop her into messes”, lausahtaa punkkarivampyyri Spike (James Marsters) televisiosarjassa Buffy, vampyyrintappaja.
Kyseessä ei ole sitaatti, jonka ensimmäiseksi yhdistäisi Shakespeareen. ”Kappaleiksi hänet paloittelen” (suom. Paavo Emil Cajander) ei ole lausahduksena kovinkaan henkevä tai romanttinen, eikä se ole jäänyt samalla tavalla elämään kuin ”band of brothers” tai ”brave new world”.
Juuri siksi lainaus on kuitenkin taitavaa intertekstuaalisuutta. Othellosta napattu virke sopii suoraan teineille suunnatun action-sarjan pahiksen suuhun. Se tuo Shakespearen televisioruutuun ja samalla vihjaa säettä lainanneen hahmon taustaan.
![Spike](https://kulttuuritoimitus.fi/wp-content/uploads/Spike.jpg)
Spike (James Marsters) sarjasta Buffy, vampyyrintappaja.
* *
Buffy, vampyyrintappaja on itse asiassa täynnä viittauksia Shakespeareen, eikä se ole ainoa esimerkki 1990-luvun shakespearelaisesta populaarikulttuurista.
Vuonna 1991 arvostettu ja nykyään Netflix-sarjaksikin sovitettu sarjakuva The Sandman voitti World Fantasy Awardsin sovituksellaan Kesäyön unelmasta – ensimmäinen ja ainoa kerta, kun mikään sarjakuva on kyseisen palkinnon voittanut. Elokuvien puolella taas etenkin shakespearelaiselle romantiikalle oli kysyntää. 1990-luvulla ilmestyivät muun muassa elokuvat Rakastunut Shakespeare (1998) ja Romeo + Julia (1996) sekä liuta modernisoituja, teineille suunnattuja komedioita.
Vuosikymmenen suosituin elokuva Titanic (1997) otti Romeosta ja Juliasta vaikutteita, ja molemmat sen pääosanäyttelijät olivat aiemmin esiintyneet elokuvasovituksissa Shakespearen näytelmistä. Aikansa suosituin animaatio Leijonakuningas (1994) taas perustui Hamletiin, sen jatko-osa Romeoon ja Juliaan, ja kolmannenkin osan voi nähdä sovituksena Hamletin sivuhahmoista kertovasta näytelmästä Haukat ja haikarat (paremmin tunnettu alkuperäisnimellään Rosencrantz and Guildenstern Are Dead) – josta niin ikään ilmestyi 1990-luvulla elokuva.
Viittausten runsautta selittänee, että Shakespeare on yleinen opiskeluaihe ja esikuva englanninkielisten kirjoittajien ja näyttelijöiden maailmassa. Syy Shakespeare-elokuvien suosiolle juuri ysärillä taas lienee siinä, kuinka kilpailevat elokuvayhtiöt trendejä seuratessaan matkivat toisiaan kaupallisen menestyksen toivossa.
![THE LION KING](https://kulttuuritoimitus.fi/wp-content/uploads/Leijonakuningas.jpg)
Leijonakuningas. Kuva: Disney
* *
Mutta mistä 90-luvun Shakespeare-buumi alkoi?
Yksi mahdollinen vastaus löytyy näyttelijä Kenneth Branaghista.
Branagh saattaa olla suomalaisille parhaiten tuttu Harry Potter -elokuvien Gilderoy Lockhartina, tai tuoreemmin Niels Bohrin roolista Oppenheimerissa (2023). Hänen päätyökseen voitaneen kuitenkin lukea hänen ohjaamansa Shakespeare-elokuvat.
Näistä ensimmäinen oli arvostettu, vuonna 1989 ilmestynyt Henry V. 1990-luvulla seurasivat Paljon melua tyhjästä (1993) ja Hamlet (1996), jotka sovittivat Bardin näytelmät kaikessa kaunokielisyydessään vaivattomasti valkokankaalle. Branaghin ja hänen esimerkkiään seuranneiden ohjaajien elokuvat olivat täynnä brittiläisiä teatteriammattilaisia, jotka ovat sittemmin tähdittäneet lukuisia menestyselokuvia. Kuten niitä Harry Pottereita.
Branaghin elokuvat ovatkin edelleen erinomainen tapa tutustua Shakespearen näytelmiin ja niiden kieleen. Kaunopuheisuuden ja kielellä leikittelyn vuoksi suositeltavaa kuitenkin on, että katsojalle on juoni edes jollakin tapaa ennalta tuttu.
Esimerkiksi Leijonakuninkaasta.
Topi Lepojärvi
Myös nämä saattavat kiinnostaa sinua
Köyhyyden kauhuja, kurjuutta ja kaameutta upeasti kuvattuina – arviossa The Girl With the Needle
ELOKUVA | Edes Grimmin veljekset eivät olisi keksineet tällaista kauheaa satua, jossa hirviö elää ihmisten keskellä kirkkaassa päivänvalossa.
Rakastuneen ja totisen karvalakkipäisen miehen muotokuva – arviossa Mielensäpahoittajan rakkaustarina
ELOKUVA | Mika Kaurismäen ohjaama toinen Mielensäpahoittaja-elokuva on helposti nautittavaa viihdettä, joka tarjoaa välillä myös pieniä yllätyksiä.
Kaunis ja tyylikäs Sensommar Filmfest on uuden sukupolven Sodankylä
ELOKUVA | Uusi Sensommar Filmfest järjestettiin Porin Reposaaressa toisen kerran elokuun viimeisenä viikonloppuna. Kulttuuritoimituksen pyynnöstä elokuva- ja tv-ammattilainen Petri Kemppinen vertasi uutta festivaalitulokasta nelikymppiseen Sodankylän elokuvajuhliin.
Tylsästi kunniaväkivallasta – arviossa norjalainen dokumenttisarja Kunnia
TELEVISIO | Norjalaisessa dokumenttisarjassa kerrotaan niin sanotusta kunniaväkivallasta, jonka uhreiksi joutuvat useimmiten maahanmuuttajataustaiset naiset.