Nuori munkkikokelas Ryushin tykkää kuunnella hevimetallia. Kuva: Docpoint
ELOKUVA | Docpoint-dokumenttielokuvafestivaali esittää kaksi kiintoisaa Aasian nykyisyyteen liittyvää teeosta, Myanmar Diariesin ja Crows Are Whiten.
Eija Niskanen
Docpoint-dokumenttielokuvafestivaali (31.1.–5.2.2023) esittää kaksi kiintoisaa Aasian nykyisyyteen liittyvää teeosta. Myanmar Diaries tuo intiimillä tavalla esille Myanmarin vuoden 2021 sotilasvallankaappausta seuranneen vastarintaliikkeen ruohonjuuritason. Crows Are Whitessa pakistanilais-amerikkalainen ohjaaja käy puolestaan läpi omaa muslimitaustaansa heijastaen sitä buddhalaiseen temppeliyhteisöön Japanissa.
* *
Ruohonjuurta Myanmarissa
![2 MyanmarDiariescTheMyanmarFilmCollective](https://kulttuuritoimitus.fi/wp-content/uploads/2_MyanmarDiariescTheMyanmarFilmCollective.jpg)
Myanmar Diaries. Kuva: Myanmar Film Collective
Helmikuussa 2021 armeija kaappasi vallan Myanmarissa. Maa oli vuosikymmeniä kamppaillut demokratiaa tukahduttavien hallintojen alla, mutta Aung San Suu Kyin pitkän kotiarestin päättyminen ja hänen osansa Myanmarin johdossa nostivat toiveita demokratian vahvistumisesta. Ne kuitenkin haihtuivat pian ja sotilasvallankaappaus naulasi viimeisen naulan demokraattiselle suuntaukselle. Maassa puhkesi heti valtavia mielenosoituksia ja kansalaisten ruohonjuuritoimintaa, mitä Myanmar Diaries hyvin luotaa.
Elokuvan tekijöiksi on kreditoitu The Myanmar Film Collective. Kenenkään tekijän nimeä ei ilmaista. Kun elokuva esitettiin viime vuonna Berliinin elokuvajuhlilla, omilla kasvoillaan näyttäytyivät vain elokuvan kansainvälistä levitystä ja editointia edustaneet ulkomaalaiset. Festivaaliesityksessä lavalle nousi yksi elokuvan kuvaajista, nimettömänä, maski kasvoilla ja lippis päässään. Myanmarilaisten tekijänimien julkistaminen olisi saattanut maan alla Myanmarissa piileskelevät tekijät mahdollisesti jopa kuolemanvaaraan.
Toisensa ennestään tuntevat nuoret elokuvantekijät alkoivat kuvata mielenosoituksia, mutta myös omaa henkilökohtaista lähipiiriään ja jokapäiväistä elämäänsä vallankaappausta seuraavina kuukausina. Tuloksena on sekä shokeeraava että intiimi dokumentti, joka näyttää arkipäivän tason sinnikkyyden myanmarilaisten keskuudessa. Kattilanpaukutus ja kaikki mahdollinen käteenjäävä valjastetaan vastarintaan. Paikoitellen armeijan väkivaltaa suoraan kuvaava materiaali hätkähdyttää, mutta on tarpeen nähdä.
* *
Elämää munkkitemppelissä
Crows Are White – Teaser from Autlook Filmsales on Vimeo.
Crows Are White -dokumentin nimi viittaa elokuvassa haastatellun munkin kertomukseen siitä, miten ankara munkkitemppeli vaatii tottelemaan sen johtajaa. Kun päämunkki on väittänyt korppikotkien olevan valkoisia, siihen on tyydyttävä.
Dokumentti alkaa pakistanilaissyntyisen, sittemmin Saudi-Arabian ja Irlannin kautta Yhdysvaltoihin ja sieltä Japaniin kuvaamaan rantautuneen ohjaajan Ahsen Nadeemin yrityksiä päästä kuvaamaan buddhalaistemppeliin ja löytää sieltä vastauksia häntä itseään pohdituttaviin kysymyksiin. Sellaisiin kuin: miten kertoa tiukan uskonnollisille vanhemmille, että hänen amerikkalainen tyttöystävänsä ei ole muslimi.
Nadeemin dokumentti kuuluu lajityyppiin, jossa kuvausprosessi muokkaa lopullisen elokuvan. Kuvaaminen kesti kolme vuotta. Alun perin tarkoitus oli päästä kuvaamaan Hiei-vuorella sijaitsevan temppelin munkkien elämää. Nämä munkit suorittavat seitsemän vuoden aikana kävelyn nimeltä kaihōgyō, jonka aikana on käveltävä maapallon ympärysmitan pituinen matka eli noin 40 000 kilometriä. Sen he suorittavat temppelivuorellaan ja ympäröivissä metsissä.
Kun lyhyt temppeliresidenssi päätyy fiaskoon, tutustuu ohjaaja nuoreen munkkiharjoittelijaan Ryushiniin, jonka harrastuksiin kuuluu heavymetallin kuuntelu. Dokumentin aikana alkaa paljastua, että täysin erilaisista taustoista ja kulttuureista tulevien miesten elämässä on yhtymäkohtia ja tasoja, joilla he ymmärtävät toisiaan. Molemmilla painaa sukuperinne pohdinnassa jatkaako uskonnollista perinnettä.
Crows Are White on yllättävän rehellinen, niin Nadeemin suhteessa omaan epärehellisyyteensä kuin motivaatioonsa päästä haastattelemaan munkki Kamahoria. Elokuva on kiinnostava matka uskoon ja epäuskoon. Samalla se on hauska olematta ylenkatsova munkkien touhuja kohtaan.
Myanmar Diaries ja Crows Are White Docpoint-festivaalilla 31.1.–5.2.2023. Lisätietoa ohjelmistosta ja lipuista festivaalin verkkosivuilta.
Myös nämä saattavat kiinnostaa sinua
Köyhyyden kauhuja, kurjuutta ja kaameutta upeasti kuvattuina – arviossa The Girl With the Needle
ELOKUVA | Edes Grimmin veljekset eivät olisi keksineet tällaista kauheaa satua, jossa hirviö elää ihmisten keskellä kirkkaassa päivänvalossa.
Rakastuneen ja totisen karvalakkipäisen miehen muotokuva – arviossa Mielensäpahoittajan rakkaustarina
ELOKUVA | Mika Kaurismäen ohjaama toinen Mielensäpahoittaja-elokuva on helposti nautittavaa viihdettä, joka tarjoaa välillä myös pieniä yllätyksiä.
Nuoruuden seikkailu ja vanhuuden tunnustukset – arviossa ensi-iltaelokuva Päivät kuin unta
ELOKUVA | Mika Kiiskisen ensi-iltaelokuva Päivät kuin unta on kuvaus sattumista ihmisen elämässä.
Visuaalisesti sykähdyttävän upea The Peasants -elokuva tulvii synkkyyttä, ahdistusta ja melodraamaa
ELOKUVA | Kokonaan käsinmaalattu Talonpoikia on visuaalisesti vielä tekijöidensä edellistä, Loving Vincentiäkin upeampi.