Kuva: Kulttuurivihkot
KIRJAT | Esikoisrunoilija Miska Repo leikittelee arjen tarkoilla havainnoilla ja liioittelevilla metaforilla. Mukana on monenlaista kieltä, mutta koko ajan sama persoona.
”Teos on aukkoinen kuin suomalainen kesätaivas.”
ARVOSTELU
Miska Repo: Pilvet
- Kulttuurivihkot, 2024.
- 100 sivua.
Esikoisrunoilija Miska Repo leikittelee arjen tarkoilla havainnoilla ja liioittelevilla metaforilla. Mukana on monenlaista kieltä, mutta koko ajan sama persoona.
Pilvet (Kulttuurivihkot, 2024) on kirjoitettu eleettömästi ja vaimennetuin äänenpainoin, mutta myös yllättävin unikuvin. Se on rakennettu tarkasti ja hengittää syvämietteisyyttä.
Teos on aukkoinen kuin suomalainen kesätaivas. Se on typografisesti ja elliptisesti kokeileva ja suosii luovaa lukijaa, joka herkistyy poistojen takia ja kautta assosioimaan taivaanrantojen taakse.
Ellipsit
Äärimmillään Repo usuttaa lukijan miettimään vain yhtä asiaa: ”kuvittele vastasyntynyt hius”. Lauseella on seikkaperäinen alaviite.
Muissa lyhyissä runoissa tavoitellaan suuria totuuksia vihjaten: ”Entä jos kaikki ovat sama henkilö/ eri hämmennysten vallassa?”
Joskus havainnollisesti: ”Katsopa tuota. Kapea kaistale maan ja taivaan välissä vilisee elämää./ Miltei liian nopealiikkeistä paljain silmin nähtäväksi.”
Pitemmissä runoissa aukkoisuus on hurmaavasti haastavaa:
”Linnut tulevat ja leikkaavat railon taivaalle,
sitä pitkin tulee paljon muutakin.Unelmia pyörii kuin kamalia ihmisperhosia.
Peitän kämmenenkin, ettei kukaan kättelisi.
Tyhjää tarttuu hiukan sormiin.”
Typografia on ilmeisen keskeistä, joten runoja ei oikein tohtisi siteerata ilman alkuperäisiä rivivälejä. Kaikki runot on sommiteltu, rivivälit erisuuruisina sisältävät merkitystä. On möhkäleen muotoinen runo (”Kylmänä jostakin viipyillen majastaan”) ja lähes luetteloruno, joka etenee aakkosellisesti haja-alkuisina yhdyssanoina, välillä poiketen säännöstä, kuin täsmällinen sanasade, jossa on seassa sattumia.
Sanoman välähtelyt
Hyvin kiinnostavan teoksesta tekee sen sisällöllinen viittailu. Runot eivät ole ollenkaan pelkkää sanoilla pelleilyä. Assosiaatioon houkuttelut saattavat viedä lukijaa omiin suuntiinsa ja omien näkökantojensa herättelyyn. Viittailut ovat niin hienovaraisia, että varmasti näin käykin. Toisaalta kirjoittajan oma vihjaileva, tyrkyttämätön näkemyskenttä avautuu tarkalle lukijalle.
Kokonaisuus näyttää sisältävän kaiken edeltävän runouden, mutta ei mitään korostetusti. Niinpä Pilvet kahden lukemiskerran valossa on miltei pohjaton aarreaitta sellaiselle ajattelulle, joka hakee uusia kulmia ja on valmiiksi vastaanottavainen totutun kyseenalaistamiselle.
Ironia ja muu huumori
Miska Revon äänessä on perusironiaa. Hän mieltää sanojen mahdottoman tehtävän ja tapailee varovasti niillä elämää. Tämän runojen takana arasti kurkistelevan tekijän asenne kiehtoo. Hän on epäsubjekti, ei-minä, kuin Walter Benjaminin ”silmä väkijoukossa”. Tyylilajien runsaus viehättää. Runon, joka alkaa ”On sauhua, usmaa tai mitä lienee”, ylle olen kirjoittanut: ”kriittinen elegia”.
Hyvin laajojen ja aivan pienien kuvien rinnastaminen ja esiintyminen koko teoksessa on keskeistä. Runo joka alkaa ”Lentelevät aivan tätä varten syntyneet” tuo mieleen Hellaakosken suhteellisuusrunot sisällöllisesti, muutoin jos vertaamaan lähtee, tulee mieleen suomalaisista etäisesti Aronpuro, ehkä myös kokeellinen Väinö Kirstinä ja Juhani Ahvenjärven absurdismi. Vain etäisesti, sillä Miska Repo runoilee omintakeisesti ja samalla moniäänisesti.
Pakollinen olemassaolo ei ole tuskallista vaan ironisen kiinnostavaa.
Tiuhaan rivitetty, monisanainen proosaruno Keskeneräisyys päättyy: ”miten yhä uudelleen kastemato lähtee asvaltille sateella/ kuin ei mitään armoa olisi olemassa”.
On vaikea poimia näytteitä, koska tämän teoksen runoissa ei tiedä, mitä puolta ihailisi eniten, ehkä koko kirjoittamisasennetta, jossa on ironian lisäksi monia sävyjä, mutta riehakkuus ja ilo aina pidäteltyä. Nämä runot eivät hyökkää. Ne myhäilevät, maalailevat ja huomauttelevat.
Unet
Pilvien keskeisyys aiheena on symbolista. Kuten unennäkö, ne ovat viattomia ja pettämättömiä uusiutuvuudessaan. Unien osuus onkin melkoinen. Ironis-romanttinen juonne voisi olla maanpäällisen elämän tylsyys ”paksuine ovineen”, pakollisine työmatkoineen ja ”läkähtyneine variksineen”. Arjessa on myös kiinnostavuutta, jos osaa katsoa uusista kulmista ja yhdistellä rohkeasti, mutta pidättyväisesti runoilija sen tekee.
Miska Revon yllättävästi elliptiset siirtymät tavoittavat absurdeja, uusia mielleyhtymiä ja miltei esoteerisia vaikutelmia.
”ajan polkupyörällä pitkin hiekkaista maantietä, aurinko helottaa ja
hetken toistuessa on
kaikki tämä järjetön läsnäolo selvä vastakohdat tietoisuudellejota on levitelty
ladottu kerroksiksi ja kiedottu tiukaksi paketiksi”
Varovaiset huomautukset luonnollisesta tasa-arvosta ovat siellä täällä piilossa.
Aurinko paistaa kaikille, missä paistaa ja ”lopulta kuitenkin ilma kantaa kaikki äänet/ kuiskaa kaikki kielet”.
Sivistyneen kirjan lopuksi sopivat toteavat lauseet:
”jotenkin tekee mieli välttää ihmisiä, jotka ovat täysin varmoja asiastaan
kerääntyvät katsomaan valtavaa ihmeellistä pilveävain jos jotain kauheaa on tapahtunut.”
Miska Revon esikoisteos Pilvet on herkillä aisteilla kirjoitettu, lyyrisiä keinoja harkitusti ja hallitusti käyttävä, kokeellinen ja humoristinen teos.
Erkki Kiviniemi
Myös nämä saattavat kiinnostaa sinua
Starmanin puheenparressa on sotien jälkeisten tarinaturpien tenho – arvio Teatteri Sirkus Suosalon esityksestä
TEATTERI | Martti Suosalo on jo siinä vaiheessa näyttelijäntaiteessaan, että temput on tehty. Nyt riittää tiukka katse ja maagisen moninainen äänenkäyttö.
Rokkikoulu sinkoaa tähdet Työviksen lavalle – arviossa TTT:n School of Rock
TEATTERI | Samuel Harjanteen School of Rock on niin hyvin harjoiteltu, ettei se vuoda mistään. Se menee ja lujaa.
Teltasta kuuluu saarna luonnon puolesta – Teatteri Sirkus Suosalo nyt Tampereella
TEATTERI | Martti Suosalo pyysi näytelmän luontotoimittaja Juha Kauppiselta, huumorintajuiselta ihmiseltä. Siinä saa kertoa luonnon tämänhetkisestä tilasta myös lintujen äänellä.
Kaikki janoavat rakkauden perään – arviossa Tampereen Teatterin Vaimoni, Casanova
TEATTERI | Antti Mikkolan ohjauksessa näytelmän kohotettu koomisuus luo tilaa esityksen yhtä aikaa viihdyttävälle ja samalla traagisen surulliselle tarinalle.